-----Dom --- --

Sagt:	Torsdag 2. april 2009 
	
Saksnr.:	08-073500 TVI-OTIR/04  
	
Dommar: 	Tingrettsdommar Oddmund Svarteberg
		
Saken gjeld:	Oppreisingserstatning for ærekrenkingar		

Kjell Granly	Advokat Thomas Hjermann og
advokat Carl Urquieta Bore	

mot

Ståle Eskeland	Advokat Halvard Helle	

Det blei sagt slik

d o m :

Saka gjeld krav om oppreisingserstatning for påståtte ærekrenkjande utsegn i eit skriftleg notat.

Bakgrunnen for saka

Kjell Granly, tidlegare Kjell Johnsen, er bror til Rigmor Johnsen som blei funne drepen i kjellaren i ein bygård med adresse Skippergata 6 B i Oslo, natt til laurdag 7. desember 1957. Rigmor, som var 16 år, budde i tredje etasje i bygården i lag med far sin og fleire av dei åtte syskena sine. Granly, som er født i 1936, budde saman med kona si i Toftes gate i Oslo.

16. juni 1958 dømde Eidsivating lagmannsrett Fredrik Fasting Torgersen til fengsel for livstid og inntil 10 års sikring, for drap og forsøk på valdtekt av Rigmor, og brannstifting. Høgsterett forkasta 1. november 1958 Torgersen sin anke.

Torgersen kravde i juli 1959, i mars 1973 og i september 1997, at straffesaka mot han blei teke opp att. Den fyrste gongen blei kravet ikkje realitetsbehandla, mens det dei to påfølgjande gongene ikkje blei teke til følgje.

Ståle Eskeland, som er professor ved det juridiske fakultetet ved Universitetet i Oslo, og mellom anna har strafferett som arbeidsområde, forklarte i retten at Torgersen i 1997 spurde han om han ville ta på seg å analysere bevisa som låg til grunn for dommen mot han. I 1998 blei Eskeland formelt fullmektig for Torgersen, og han skal til no ha arbeidd fleire tusen timar med saka.    

25. februar 2004 fremma advokat Erling Moss og Ståle Eskeland krav for Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker om at dommen av Eidsivating lagmannsrett av 16. juni 1958 der Torgersen blei domfelt, måtte takast opp att. 5. april 2005 mottok kommisjonen ei endeleg grunngiving, som skal vere på 540 sider, for kravet om å ta saka opp att. Påtalemakta gav 2. desember 2005 uttale til kravet, og advokat Moss og Eskeland gav begge rundt årsskiftet 2005/2006 uttaler til påtalemakta sine merknader. Eskeland kom dessutan med sluttinnlegg 2. mai 2006 etter at det 27. til 30. mars 2006 var halde munnleg høyring om delar av dei tekniske bevisa i saka.

Eskeland sende 22. november 2006 eit brev til Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker. Vedlagt brevet følgde det eit notat datert 10. november 2005 som kommisjonen ikkje var kjend med frå før. Heile brevet og delar av notatet er attgjeve i kommisjonen si avgjerd, som er på 527 sider, av 8. desember 2006 i oppattakingssaka.
Brevet av 22. november 2006 lyder som følgjer:

Torgersen-saken: Nytt utspill fra Kjell Granly, bror av Rigmor Johnsen

I kjølevannet av Finn Iunkers teaterstykke ”Det skjendige drapet i Skippergata 6b” som spilles på Det Åpne Teater i disse dager, har Kjell Granly, som er bror av Rigmor Johnsen, uttalt til pressen at Torgersen er skyldig. Han har også begjært midlertidig forføyning for å få stanset stykket. Ifølge radionyhetene i dag er begjæringen nå trukket.

Kjell Granly fremstår med dette som støttespiller for påtalemyndigheten. De som ikke har satt seg inn i bevisene i Torgersen-saken, kan få det inntrykk at Kjell Granly, siden han er bror til Rigmor Johnsen, har opplysninger som kan underbygge påtalemyndighetens grunnløse påstand om at Torgersen er skyldig. Dette gjør det nødvendig å gjøre kommisjonen oppmerksom på følgende:

Problemstillingen for advokat Moss og meg selv under arbeidet med Torgersen-saken har vært å analysere alle bevisene i forhold til alle som med rimelighet kunne mistenkes. Det beste ville vært om det hadde vært mulig å påvise hvem de(n) skyldige er. I tillegg til Torgersen, konsentrerte [vi] oss om personer med tilknytning til Skippergata 6 b, inklusiv personer i Rigmor Johnsens egen familie, fordi det er i denne kretsen de fleste drapsmenn finnes når det gjelder seksualmord. Vi kom tidlig til at vi måtte gi opp å arbeide i denne retning, fordi politiet så godt som ikke etterforsket personer i Rigmor Johnsens nærmiljø.

Det betyr ikke at vi ikke har interessert oss for spørsmålet om hvem som drepte Rigmor Johnsen i det fortsatte arbeidet. Vi har bl.a. gjentatte ganger forsøkt å få kontakt med medlemmer av familien Johnsen, men er blitt avvist. Høsten 2005 fikk jeg imidlertid via tredjemann kjennskap til at Kjell Granly skulle være interessert i å snakke med politiet om drapet, men det måtte skje uformelt, var beskjeden. Som bakgrunn for et slikt møte utarbeidet jeg et notat, datert 10. oktober 2005, der jeg gjennomgår tilgjengelig materiale om familien Johnsens atferd i forbindelse med etterforskningen av drapet og den senere hovedforhandlingen. Kopi av notatet Bakgrunnsmateriale til bruk for avhør av/samtale med Kjell Granly (Granli?), tidligere Kjell Johnsen oversendes. Det ble ikke noe av møtet, og det var derfor heller ikke noen foranledning til å oversende notatet om familien Johnsen til kommisjonen. Etter Kjell Granlys utspill kan det imidlertid ha en viss interesse.

I notatet fremgår, kort fortalt:

Det er på det rene at ingen i familien Johnsen i 1957 – 58 hadde noen opplysninger å gi som kunne knytte Torgersen til drapet – verken under etterforskningen eller under hoved-forhandlingen. Når Kjell Granly nå offentlig hevder at Torgersen er skyldig, skyldes det derfor hans egne fordommer – eller at han har noe å skjule. Mine undersøkelser viste nemlig også at medlemmer av familien Johnsen oppførte seg usedvanlig merkelig i 1957 – 58, uten at det ga støtet til noen etterforskning i den retning.

Slik bevisene i Torgersen-saken nå er opplyst, har det imidlertid ingen betydning for gjen-opptakelsessaken å undersøke omstendighetene omkring familien Johnsen nærmere.

Heilt til slutt i brevet står det at det er sendt i 10 eksemplar med vedlegg av notatet av 10. november 2005, og at det er sendt kopi av det til Fredrik Fasting Torgersen og advokat Erling Moss.

I notatet av 10. november 2005 er det i pkt. 1 ”Foranledning”, sagt at Kjell Granly har gitt uttrykk for at han ønskjer å snakke med politiet om drapet på Rigmor, og at: ”Dette notatet er utarbeidet som grunnlagsmateriale for en samtale/et avhør.”
I pkt. 11 ”Mitt generelle syn”, står det: 

Jeg er sikker på at Torgersen er uskyldig, Altså er det en eller flere andre skyldige. Jeg er temmelig sikker på at de(n) skyldige finnes i gården i Skippergata 6 b eller var kjent i gården.

Jeg er også temmelig sikker på at det den dag i dag finnes personer som vet noe om hvem som drepte Rigmor. Jeg synes familien Johnsens atferd, herunder Kjell Johnsens atferd, den gangen og i 1999, er påfallende. Det kan bety at de vet noe og/eller at noen av dem har vært innblandet i drapet.

Det er på det rene at Andreas Johnsen var tung alkoholmisbruker. Han var ikke i arbeid. Også Kjell Storløkken hadde visstnok et alkoholproblem.

Det er mulig vi står overfor en incestsak der far og/eller bror/brødre var innblandet. Kanskje hadde de noe med drapet å gjøre (en situasjon som kom ut av kontroll?) eller kanskje var de redd for at incesten skulle bli kjent, selv om de ikke hadde noe med drapet å gjøre.

Jeg tror det var flere om drapet. Ellers kunne ikke liket ha vært plassert i kjelleren der hvor det ble funnet. De måtte forsere minst en ”halvvegg” i kjelleren, i det liket ble brakt ned gjennom døren fra trappeavsatsen der drapet skjedde, og ikke gjennom lemmene i gårdsrommet, slik politiets drapsteori forutsetter.

Etter at Gjenopptakelseskommisjonen si avgjerd var offentleggjort, og dermed også brevet frå Eskeland av 22. november 2006 og delar av notatet av 10. november 2005, sende Eskeland eit innlegg til Dagbladet, Aftenposten og Klassekampen med tittelen ”Ingen beskyldning mot familien Johnsen”. Det lyder som følgjer: 

Jeg beklager at mitt brev til Gjenopptakelseskommisjonen og utvalgte deler av et internt notat som jeg utarbeidet i 2005, er blitt offentliggjort av kommisjonen og at det gjennom pressen derved er blitt rettet offentlig mistanke mot familien Johnsen.

Jeg forstår at familien Johnsen føler seg krenket ved det og jeg ber uforbeholdent om unnskyldning for at jeg gjorde det mulig.

Det er uforståelig at kommisjonen fant grunn til å offentliggjøre innholdet når kommisjonens utvilsomme konklusjon var at Torgersen og ingen annen er skyldig. Av min oversendelse fremgår at Kjell Granly, bror av avdøde Rigmor Johnsen, ikke hadde noe som helst grunnlag for sine påstander i pressen om at Torgersen er skyldig. Det synes jeg kommisjonen burde vite. Derfor videresendte jeg mitt interne notat fra 2005, hvor dette fremgår. Hadde jeg kunne forutse at kommisjonen ville misbruke oversendelsen, ville jeg avstått fra å informere kommisjonen.

Jeg beklager samtidig at store deler av pressen offentlig sprer mistanke mot familien Johnsen, mens den ikke er opptatt av at fremstående vitenskapsmenn har påvist at de tekniske bevisene som felte Torgersen i 1958, er verdiløse. …  .

Saksgangen for retten

Kjell Granly gjekk ved stemning av 11. mai 2008 til søksmål mot Ståle Eskeland med krav om oppreisingserstatning for ærekrenkingar. I tilsvar av 16. juni 2008 imøtegjekk Eskeland kravet og la ned påstand om å bli frifunne.
Under saksførebuinga har retten teke stilling til bevisavskjering to gonger, og Kjell Granly har gitt partsforklaring ved bevisopptak. Etter to utsettingar blei hovudforhandlinga halde i retts-lokala i Oslo tinghus tysdag 17. og onsdag 18. mars 2009. Kjell Granly møtte ikkje, men var representert av prosessfullmektigane sine, advokat Thomas Hjermann og advokat Carl Urquieta Bore. Ståle Eskeland møtte saman med sin prosessfullmektig, advokat Halvard Helle, og forklarte seg under hovudforhandlinga. To vitne forklarte seg også. Det som blei dokumentert frå dei skriftlege bevisa i saka, går fram av rettsboka får hovudforhandlinga.

Partane sine påstandsgrunnlag

På vegne av saksøkaren har advokat Thomas Hjermann og advokat Carl Urquieta Bore i hovudsak gjort gjeldande:

Rettsgrunnlaga
Skadeerstatningslova § 3-6 er heimelen for erstatning. Det sentrale utgangspunktet er at straffelova § 247 vernar om omverda si oppfatning av den omtala personen, omdømmet hans. Det er straffbart å ytre seg slik at det er eigna til å skade den ein annan sitt omdømme. Påstandar om straffbare handlingar høyrer til dei typiske ærekrenkingane. Når det gjelda krenkinga av minnet til Andreas Johnsen, blir det vist til straffelova § 252.

Utsegnene
Dei fem skuldingane i notatet Eskeland har skrive 10. november 2005, er:

a. Kjell Granly er skulda for falsk politiforklaring
Å gi falsk politiforklaring er straffbart etter straffelova § 166, og ein er her i kjernen av krenking av omdømmet. Uttrykk som ”jeg mistenker” og ”det er mulig”, hindrar ikkje at ytringane er eigna til å skade omdømmet til Granly.

b. Kjell Granly er skulda for å ha stått bak overfallet på Torgersen i 2005.
Bakgrunnen er at Granly i 1999 skal ha sett fram trugsel om å drepe Torgersen. Den uttalen har Eskeland kopla opp mot eit overfall på Torgersen seks år seinare utan at det er ført bevis for at det finst ein samanheng. Vidare blir det knytt til at det dermed er grunn til å mistenkje Granly for å ha noko å skjule med omsyn til drapet på Rigmor. Lekamskrenkingar er straffbare, og er eigna til å skade omdømmet hans.

c.  Andreas Johnsen er skulda for å ha lyge til politiet
Skuldinga er ikkje dokumentert. Påstand om at ”det er mye som tyder på” at Andreas Johnsen har gitt falsk forklaring. Insinuasjonar om uheiderlig åtferd og løgn, er tilstrekkelig for ansvar, og er dermed også ei ærekrenking etter straffelova § 247.

d. Andreas Johnsen er skulda for å vere tung alkoholmisbrukar
Påstanden er udokumentert, og det å skulde nokon for rusmisbruk er utvilsamt krenkjande for ein person sitt gode namn og rykte.
 
e. Kjell Granly og Andreas Johnsen er skulda for incest, drap, valdtektsforsøk og dessutan for brannstifting med fare for tap av liv.
Dette er svært alvorlege skuldingar om lovbrot som utvilsamt er omfatta av straffelova § 247. Her er det ikkje berre tale om påstand om mistanke, men om direkte skuldingar, og det er klart at slike skuldingar er eigna til å skade ein person sitt omdømme.

I tillegg kjem at notatet inneheld generelle krenkingar av familien.

Eskeland si rolle, stilling og kunnskap, og at han har spelt ei sentral rolle i Torgersensaka, medfører at folk har lettare for å tru på påstandane hans enn om dei hadde vore sett fram av ein heilt alminneleg person. Han titulerar seg dessutan som dr. juris.

Familien oppfatta skuldingane som fryktlege, og Granly blei påført store smerter. Kommisjonen blei i alle fall forundra over uttalen, og avisene fann grunn til å referere dei. 

Oppsummert dokumenterar bevisa i saka at utsegnene blei oppfatta som skuldingar om til dels grove straffbare forhold. 

Rettsstrid
Den rettslege problemstillinga er om inngrepet er nødvendig i eit demokratisk samfunn.

Skuldingane er usanne, og hovudregelen er at usanne skuldingar ikkje er verna av EMK. Spørsmålet er om det føreligg spesielle grunnar for likevel å frifinne Eskeland. Kjernen i vurderinga er om familien må tole skuldingane om deltaking i overgrep og drap på Rigmor av omsyn til Torgersen sitt behov for å få dommen imot seg teke opp att. 

Det viktigaste momentet er om Eskeland hadde eit påliteleg faktagrunnlag for skuldingane mot Granly og familien hans, og om han har opptredd reideleg eller etisk. Eskeland har kome med ekstremt alvorlege skuldingar og då aukar kravet til påliteleg faktagrunnlag. Sidan han har påropt seg fagleg integritet, og notatet i det ytre framstår som ei vitskapleg analyse, er skadeverknaden dess større. 

Eskeland meiner det er påfallande at familien ikkje opna då politiet banka på, men Vigdis Johannessen har forklart at ein måtte gjennom både entreen og kjøkkenet før ein kom inn i soveromma. Leigebuaren har forklart i politiavhøyr at ho høyrde at det banka på, og har forklart kvifor ho ikkje opna opp. 

Leigebuaren har også forklart at ho høyrde brannbilen, men naboane i fyrste etasje merka ikkje noko. Den fyrste brannmannen som kom til staden, seier at han såg at det kom røyk ut av kjellarvindauget ut mot Fred Olsens gate. Leilegheita låg i forgården ut mot Skippergata, men brannbilane kan ha kome til i Fred Olsens gate og ikkje i Skippergata.

Eskeland har trudd på avisoppslaga sjølv om det ikkje var presse til stades i vitnerommet der Anne Lise Johnsen oppheld seg før ho skulle forklare seg under hovudforhandlinga. Han har lansert ein udokumentert påstand om at ho simulerte samanbrot.

Det er også underleg at det er mistenkeleg at Andreas Johnsen i dei fyrste timane etter at Rigmor var drepen, skåna dei minste barna for å få vite det.

På side 9 i notatet står det at Dagbladet og Verdens Gang var tilgjengeleg kl. 07.00, og det er uforståeleg dersom Granly skulle ha dårleg tid til å gå frå Børsen til VG-huset og så til Rådhusgata. Han gjekk ikkje til Vika terrasse slik Eskeland har lagt til grunn. 

Det er også heilt urimeleg at det er mistenkeleg at det var Kjell Storløkken som identifiserte liket.

Skuldingane er grunnlause, og dermed oppfyller dei ikkje dei høge krava til å vere yttarst omsorgsfull, og moderat.

Granly seier i si politiforklaring at Rigmor brukte å stå i kjellaroppgangen, og det har også den tidlegare kjærasten hennes og andre sagt.

Det er ikkje påfallande at faren sat i vindauget slik Larsen har sagt. Dessutan har Pedersen sagt at det var vanleg at folk sat i vindauget av di det var ”vår tids TV”.

Larsen har sagt at han følgde Rigmor til NAF-huset, då hotell Viking, men det er langt derifrå til Skippergata 6. Den forklaringa strir mot det Svein Erik Johansen har sagt i forundersøkinga. Ester O. Sæther har forklart at Rigmor var innom same kveld saman med ein mann. Det er dermed ikkje særleg truverde i noko av det Larsen har kome med. 

Eskeland har uttala seg på grunnlag av uttaler av Brit Pedersen og Rolf Erik Larsen heilt einsidig, og har ikkje lagt vekt på forklaringar av personar som budde i gården. Korkje Pedersen eller Larsen melde seg som vitne i 1958, og var ikkje blant dei 71 personane som blei avhøyrde av lagmannsretten. Ingen av dei vitna sa ikkje noko om vald eller incest i familien.Pedersen og Larsen Begge har fyrst forklarte seg 43 og 45 år etter drapet, og bygger på oppfatningar om bygården, men ingen av dei to hadde vore i den, og ingen av dei kjende familien. Pedersen lever i dag, men Eskeland har ikkje kontakta henne for å få stadfesta hennes syn på hans slutningar. 

Eskeland har forklart at han har sett seg godt inn i Torgersensaka, og då synest det underleg at han ikkje har fått med seg motførestillingane til dei skuldingane han har sett fram mot Granly og familien hans. Notatet bygger på ei einsidige utveljing av bevis og er dermed  tufta på heilt sviktande grunnlag, og er dermed svært aktlaust. 

Uttalene er grove og har stor skadeevne. Det er også snakk om fornærmingar i form av påstand om alkoholisme og arbeidsløyse. Forma er ikkje edrueleg. Eskeland hadde all mogleg tid til overveging sidan notatet ikkje var noko som poppa opp der og då, og han er dessutan profesjonell på området.

Kjell Granly fekk ikkje kommentere uttalene på førehand, noko som inneber at han ikkje fått retta opp misforståingar og/eller ta til motmæle, og Eskeland har ikkje lagt opp til å kryssjekke opplysningane han la til grunn. 

Advokatar har også etiske standardar på linje med media for ytringar dei kjem med, men Eskeland fell truleg ikkje direkte inn under reglane for god advokatskikk sidan advokatbevillinga hans er passiv.

Eskeland har plassert ansvaret hos kommisjonen, men det er han som har ansvaret for å ha ført skuldingane til torgs, og han har ikkje oppmoda om konfidensialitet. 

Notatet lanserar eit heilt nytt gjerningsforlaup og ein heilt ny gjerningsmann. I tilsvaret står det at brevet og notatet er anførslar. Kommisjonen har plikt til å ta stilling til anførslar, og dokument kommisjonen mottek er offentleg, jf. straffeprosesslova § 396 fjerde ledd. Eskeland forsto eller burde ha forstått at anførslane ville hamne i eit offentleg dokument, og at dei dermed ville bli kjent.

Eskeland har gjort gjeldande at notatet var eit innspel for å få i gang etterforsking, men det står ikkje i brevet på side 2. Han sa dessutan i retten at han kanskje kan klandrast i ettertid for å ha sendt notatet, men det fall han ikkje inn då.

Eskeland hadde ikkje som formål å informere allmenta, men å fremme eit krav om  gjenopptaking. Skuldingane var heilt unødvendige for gjenopptakingssaka, jf. straffeprosesslova § 391,  og den andre Torgersensaka som er behandla av Høgsterett. Bevisa i saka her er dessutan ikkje av nokon verdi. Dermed var Torgersen si sak like god med som utan notatet. Det er elles ikkje spor av at den offentlege interessa for saka er vektlagt. Sidan uttalene er oppsiktsvekkande, aukar dessutan skadeevna.

Den etterfølgjande pressemeldinga frå Eskeland, er ei ansvarsfråskriving, og er ingen unnskyldning for eiga handling med unntak av at han har skrive at: ”Jeg ber om unnskyldning for at jeg gjorde det mulig …”. Det er i høgda svært ullent og sløkker ingen brann.
Har pressemeldinga nokon verdi, må ein også sjå på Eskeland sin kommunikasjon elles der han før pressemeldinga har fasthalde skuldingane, og etter pressemeldinga sa han i Juristkontakt at han ikkje har skulda nokon, noko som ikkje er samanfallande med at han skal ha bedt om unnskylding. Det grovaste er likevel lesarinnlegget av 2. mai 2008, der Eskeland held fram med å seie at medlemmer av familien Johnsen oppførde seg påfallande. 
 
Heller ikkje utkastet til publikasjon dersom forliksklagen blei trekt, kan tilleggast vekt. Eskeland sa i retten at han såg det som si plikt å publisere pressmeldinga, men det har han ikkje gjort med utkastet, og det står ikkje noko anna i det enn i pressemeldinga.

Privatpersonar har det sterkast vernet i medhald av EMK, og subjektive sider hos den som er krenka, kan auke skadeeffekten. Kjell Granly er sårbar av di han er mellom dei etterletne. Fornærma, etterletne og pårørande i straffesaker har dessutan fått eit sterkare vern etter 2000. Mange Høgsterettsdommar legg vekt på eit slike synspunkt.

Ein partsrepresentant har vide rammer for å uttale seg i samband med jobben sin, men Eskeland har som representant for Torgersen, overskride ytringsfridommen sin. Opptreden her er så markant at det fell utanfor eventuelt slingringsmomentet som måtte finnast. Fullmektigar som opptrer slik, utgjer ein stor skaderisiko som set heile systemet i miskreditt.

Fullmektigar og forsvararar blir dessutan ikkje mindre dristige i oppgåva si med å ivareta interessene til klientane sine dersom Eskeland blir domfelt sidan hans opptreden er eit så markant avvik frå det som kan godtakast. Dermed er det ingen fare for nokon ”chilling effect”.

At Eskeland gjekk ut, må anten skuldast grove feilvurderingar eller at det ikkje ringde nokon bjølle. At han har ei avtale om no cure no pay, kan dessutan ha påverka dømmekrafta hans. I ettertid har han elles meldt fleire av aktørane i Torgersensaka til politiet.

Det kan ikkje vere nokon menneskerett å krenkje personar i ei straffesak så grovt som i saka her med manglande grunnlag for skuldingane.

Retten har fritt skjønn ved fastsetting av oppreisinga.

Kjell Granly la under hovudforhandlinga ned slik påstand: 

1.	Ståle Eskeland dømmes til å betale erstatning (oppreisning) til Kjell Granly fastsatt etter rettens skjønn.
2.	Ståle Eskeland erstatter Kjell Granlys saksomkostninger for forliksråd og tingrett.
3.	Forfallstidspunktet fastsettes til to uker etter dommens forkynnelse.

På vegne av saksøkte har advokat Halvard Helle i hovudsak gjort gjeldande:

Eskeland opptredde som fullmektig for Torgersen. Det spelar ingen rolle om bevillinga hans er aktiv eller sovande. Det avgjerande er at han har arbeidd og ytra seg for å ivareta ein annan sin tarv. Då har han eit vern mot sanksjonar som skal vere sterkare enn det media har, sjølv om dei er samfunnet si vaktbikkje. At uttalene kom under rettargang har også betydning ved tolkinga av om det er tale om straffbare skuldingar.

Ytringane i notatet er ikkje insinuasjonar sjølv om dei etter omstenda kan sjåast som ærekrenkjande skuldingar. Notatet er sakleg, det tek atterhald, det veg dei enkelte elementa mot kvarandre og det ber preg av å vere ein arbeidshypotese. Er det slik at notatet ikkje bygger på eit heilt rett faktum, er ikkje det avgjerande sidan det er sikker rett at det er rom for mindre feilskjer for media. Tilsvarande rom må gjelde for andre sin ytringsfridom. 

Ytringar som har tilfredsstillande faktisk forankring og som har allmenn interesse, er verna av EMK artikkel 10 sjølv om privatpersonar blir ramma av ytringane.

Torgersensaka har stor allmenn interesse. Eskeland hadde dermed eit aktverdig formål med notatet.

Notatet har basis i vitneutsegn av Brit Pedersen og av Rolf Erik Larsen som seier at Andreas Johnsen var oververnande, hardhendt, valdeleg og at han hadde stått i med dotter si, og ordet incest er nemnd. Rigmor er sjølv primærkjelde for desse opplysningane, og det dreiar seg om to uavhengige vitne sjølv om andre vitneutsegn ikkje støttar opp under det dei har forklart, men dei gir rimeleg grunnlag som ei arbeidshypotese i ei drapssak. Eskeland tala dessutan som fullmektig saka til ein mann som er domfelt for noko så alvorleg som drap. 

Notatet bygger også på faktiske forhold i Skippergata 6 B der familien budde trongt. Det var lydt i gården, men ingen i familien opna døra i følgje det kriminalbetjenten skreiv som det er referert til på side 3 i notatet. Episoden i vitnerommet i tinghuset, går fram av referat av media.

Eskeland hadde rett til å seie at Andreas Johnsen var alkoholmisbrukar sidan det også har basis i politiforklaringar. Det kan vere noko usikkert om Johnsen var i arbeid eller ei, og det same er uttalen om at Storløkken var alkoholmisbrukar.

Slik notatet er formulert, må dei som les det, forstå at det ikkje er tale om skuldingar mot Granly, og at det ikkje er slik det er meint av avgivaren.

Eskeland har ikkje skulda Granly for å stå bak overfallet av Torgersen, men derimot vist til ei samtale frå 1999 der Granly framsette trugslar mot Torgersen. 

Kommisjonen har sjølvstendig etterforskingskompetanse og skal som politiet etterforske til gunst og ugunst for den mistenkte. Får ein person opplysning av betydning for ei straffesak, skal politiet varslast. Kommisjonen kalla sjølv inn Granly og Vigdis Johannessen til eit møte. 

Eskeland sitt notat er ikkje vektlagt i kommisjonen si avgjerd, og då kan det ikkje ha vore pårekneleg for han at det blei omtala. Når kommisjonen meinte at notatet var upåliteleg, skulle den ha lete det ligge. Den har ikkje plikt til å kommentere oppkonstruerte og spekulative anførslar. Det kritikkverdige i saka her er at kommisjonen si sakshandsaming svikta ved at notatet som etter sin natur kan oppfattast som belastande, er spreidd og distribuert. 

Eskeland hadde all grunn til å tru at Granly ikkje ville ha respondert på ein førespurnad frå han, og uansett kunne kommisjonen ha lagt notatet til sides dersom den meinte at det var utan betydning. Av den grunn har Eskeland openbert ikkje handla rettsstridig.

Kommisjonen misoppfatta notatet. Media har brukt uttrykk som kommisjonen si oppfatning, kommisjonen si meining og at familien føler seg uthengd. Media har såleis ikkje teke stilling til kven som har rett eller feil i saka.

Konklusjonen blir styrka av den etterfølgjande opptreden til Eskeland der han såg det som si plikt å avkrefte den heilt urimelege tolkinga av notatet.

Prinsipalt blir det gjort gjeldande at det objektive gjerningsinnhaldet i straffelova §§ 246 og 247 ikkje er oppfylt. Det går elles fram av ei rekke moment at Eskeland har opptredd aktsamt slik at vilkåra for straff ikkje er til stades. Uansett er uttalene ikkje rettsstridige.

Ei krenking av Andreas Johnsen sitt minne gir ikkje grunnlag for oppreising til Granly i medhald av skadeerstatningslova § 3-6. Kravet er elles utilfredsstillande spesifisert. 

Ikkje noko av det lege Borna sa i retten, tyder på at Eskeland har noko skuld for Granly sin helsetilstand. Dessutan skal eventuell oppreining også vere forholdsmessig. 

Ståle Eskeland la under hovudforhandlinga ned slik påstand: 

1.	Ståle Eskeland frifinnes.
2.	Ståle Eskeland tilkjennes saksomkostninger.

Retten si vurdering  

Rettslege utgangspunkt

Vilkåra for å idømme oppreising for ærekrenkingar går fram av skadeerstatningslova § 3-6 der fyrste ledd, som er den bestemmelsen som er aktuell i saka her, lyder som følgjer: 

Den som krenker en annens ære eller privatlivets fred, skal, såfremt han har vist uaktsomhet eller vilkårene for straff er til stede, yte erstatning for den lidte skade og slik erstatning for tap i fremtidig erverv som retten under hensyn til den utviste skyld og forholdene ellers finner rimelig. Han kan også pålegges å betale slik erstatning (oppreisning) for skade av ikke økonomisk karakter som retten finner rimelig.

Grunnvilkåret for at det skal føreligge ærekrenking, er at det er sett fram ei ytring som objektivt sett blir ramma av gjerningsinnhaldet i straffelova § 246 eller § 247. For å kunne straffast for brot på eit av dei to straffeboda, må den som har ytra seg, ha handla med viten og vilje (forsettleg), men skadeerstatningslova § 3-6 slår fast at også aktlause ytringar er omfatta av erstatningsansvaret.

Straffelova § 247, som er påropt i saka her, lyder slik: 

Den som i ord eller handling optrer på en måte som er egnet til å skade en annens gode navn og rykte eller til å utsette ham for hat, ringakt eller tap av den for hans stilling eller næring fornødne tillit, eller som medvirker dertil, straffes med bøter eller med fengsel inntil 2 år. Er ærekrenkelsen forøvet i trykt skrift eller i kringkastingssending eller ellers under særdeles skjerpende omstendigheter, kan fengsel inntil 2 år anvendes.

Er det ført bevis for at ei ytring er sann, er forholdet som den store hovudregelen ikkje straffbart og utløyser dermed ikkje erstatningsansvar, sjølv om ytringa i utgangspunktet skulle vere ærekrenkjande, jf. straffelova § 249 nr. 1, men det er ikkje ført sanningsbevis i saka her. 

Ei ytring som i utgangspunktet er ærekrenkjande, kan også vere straffri slik at den ikkje utløysar erstatningsansvar, dersom den har skjedd til ”berettiget varetagelse av eget eller andres tarv” og det er utvist ”tilbørlig aktsomhet”, jf. straffelova § 249 nr. 3. Ei anna sak er at ytringa likevel kan mortifiserast. Kyrre Eggen har i ”Ytringsfrihet”, Cappelen akademisk forlag, Oslo 2002, sagt på side 844 at: ”Det kan diskuteres om ikke bestemmelsen i strl. § 249 nr. 3 har utspilt sin rolle. Årsaken er at ytreren vil kunne påberope seg at ytringen er rettmessig etter rettsstrids-reservasjonen i de fleste situasjoner hvor vilkårene i strl. § 249 nr. 3 er oppfylt.”

Poenget er at ei ytring som fell inn under det objektive gjerningsinnhaldet i straffelova § 246 eller § 247, ikkje er straffbar dersom den ikkje er rettsstridig. Rett nok står det ikkje uttrykkeleg i straffelova § 247 at ei ytring må vere rettsstridig for å vere straffbar slik det gjer i § 246, men det er ikkje tvilsamt at det må tolkast inn i bestemmelsen. 
    
I ein Høgsterettsdom i Norsk Retstidende (Rt.) 2003 side 1190 er det sagt at omgrepet rettsstrid har det same innhaldet i høve til oppreising som det har i straffeboda, og det er vist til at det same er sagt i Rt. 1999 side 1541. Med utgangspunkt i Ot. prp.nr. 37 for 1938 på side 3, har kravet om rettsstrid gjerne blitt omtala som eit spørsmål om ytringa framstår som utilbørleg.

Vidare står det i avsnitt 53 i Rt. 2003 side 1190: 

Idømmelse av oppreisning anses klart som et inngrep i ytringsfriheten etter EMK artikkel 10. Dette innebærer at EMDs og Høyesteretts praksis i tilknytning til dette spørsmålet er den primære rettskilde når man skal ta stilling til hvilke ærekrenkende utsagn som er omfattet av ytringsfrihetsbeskyttelsen i EMK artikkel 10, jf. lov 21. mai 1999 nr. 30 (menneskeretts-loven) § 2 nr. 1.

Den europeiske menneskerettsdomstolen (EMD) har i ”Bergens Tidende-dommen” av 2. mai 2000 (EMD-1995-26132) i norsk språkdrakt sagt i avsnitt 48: 

I henhold til Domstolens veletablerte rettspraksis er ytringsfriheten en av grunnpilarene for et demokratisk samfunn og en av de grunnleggende forutsetninger for et demokratisk samfunns utvikling og det enkelte individs muligheter til å realisere seg selv. I henhold til artikkel 10 nr. 2 gjelder det ikke bare ”opplysninger” eller ”tanker” som blir godt mottatt eller som anses som harmløse eller likegyldige, men også ”opplysninger” og ”tanker” som virker krenkende, sjokkerende eller forstyrrende. Dette er kravene som pluralisme, toleranse og vidsyn stiller, som er nødvendige forutsetninger for et ”demokratisk samfunn”. Denne frihet er begrenset av unntakene fastsatt i artikkel 10 nr. 2, som dog må fortolkes strengt. Behovet for begrensninger må godtgjøres på en overbevisende måte.

Følgjeleg er utgangspunktet at det er behovet for inngrep i ytringsfridommen som må godtgjerast ved tvist om ei ytring er ærekrenkjande.

 I Rt. 2001 side 1720 seier andrevoterande som representant for fleirtalet, på side 1732 at: 

En beskyldning om voldtekt vil ramme særdeles hardt. Så lenge sannheten i beskyldningen ikke er bevist, jf. straffeloven § 249 nr. 1, sier det seg selv at sterke hensyn står mot hverandre ved den grensedragning som må finne sted mellom ytringsfriheten slik denne er fastsatt i artikkel 10 nr. 1, og vernet av omdømmet, som er ett av unntakene som er hjemlet i artikkel 10 nr. 2. Etter EMDs praksis er denne avveiningen ofte kasuistisk preget med sikte på å finne en ”fair balance”, jf. Lorentzen mfl.: Den Europæiske Menneskeretskonvention, København 1994 side 55-56.

Retten skyt inn at avveging av ytringsfridom opp mot vern av ære og omdømme, også er relevant i høve til FN-konvensjonen om sivile og politiske rettar som òg er gjort til norsk lov gjennom menneskerettslova. Ære og omdømme er gitt vern i artikkel 17 mens det i artikkel 19 om ytringsfridom er presisert at utøvinga av den kan avgrensast når det er nødvendig av omsyn til respekten for andre sitt omdømme. 

Vurderinga av om ei utsegn objektivt sett er ei ærekrenking, og om den er rettsstridig, skal gjerast ut frå korleis ein alminneleg lesar med utgangspunkt i ordlyden, typografien og den innbyrdes samanhengen i heile notatet av 10. november 2005, og i lys av det etterfølgjande brevet, vil oppfatte det som står der. Høgsterett har i Rt. 2005 side 1677 påpeikt at EMD i sine avgjerder viser til den oppfatninga ein ”ordinary reader” gjer seg. Borgarting lagmannsrett har i ein dom av 25. september 2008 i sak 07-183948 ASI-BORG/04 vist til at Kyrre Eggen på side 413 i boka ”Ytringsfrihet”, ut frå EMD sin praksis har samanfatta ein ”ordinary reader” slik: 

EMDs avisleser leser ikke bare overskrifter, men hele artiklene og endog avisens oppfølgingsartikler. EMD opererer heller ikke med en leser som er spesielt uintelligent. Vedkommende forstår at en sak har flere sider. Han forstår forskjellen mellom ytrerens egne meningsytringer og vurderinger på den ene side, og vedkommendes presentasjon av faktum på den andre side, og at det uttrykkes mistanke om noe ikke nødvendigvis innebærer at vedkommende mistanken rettes mot, er skyldig.

Retten legg til grunn at det nemnde er gjeldande rett.

Om utsegnene objektivt og subjektivt sett er ærekrenkjande

Granly har gjort gjeldande at Eskeland i notatet av 10. november 2005 har skulda han og far hans for fem forhold som er ærekrenkjande. Notatet, som er på 16 sider, har følgjande 11 punkt:

1.	Foranledning
2.	Rigmor Johnsens familie
3.	Rigmor Johnsens boligforhold
4.	Hvem som bodde i leiligheten og hvem som var hjemme drapsnatten
5.	Reaksjoner da drapet ble oppdaget om natten og den påfølgende dag (7. – 8. desember 1957)
6.	Kjell Johnsens forklaring
7.	Særskilt om bildet (portrettet av Rigmor Johnsen som sto i Verdens Gang og Aftenposten Aften lørdag 7. desember)
8.	Særskilt om vitnet Anne Lise Johnsens illebefinnende da hun skulle forklarte seg som vitne under hovedforhandlingen 6. juni 1958
9.	Hvem som avga forklaring under etterforskningen og under hovedforhandlingen
10.	Trusler som Torgersen har vært utsatt for
11.	Mitt generelle syn

Pkt. 11 er attgjeve på side 4 i dommen her.

Andreas Johnsen si opplysning til politiet kl. 13.00 laurdag 7. desember 1957
Under pkt. 5 ”Reaksjoner da drapet ble oppdaget om natten og den påfølgende dag (7. – 8. desember 1957)”, står det på side 5 og 6 i notatet:

Lørdag 7. desember kl. 13.00 ”oppsøkte rapportskriver (politibetjent Arne Amundsen) Rigmor Johnsens familie”. Det betyr at Amundsen møtte opp i Skippergata 6 b. Det står i rapporten:

”Det var hennes far som lukket opp. Jeg snakket med ham ute på gangen og han formidlet da at barna for øvrig ikke var gjort kjent med Rigmors skjebne. Han hadde sagt hun var blitt syk og lå på sykehuset. Dette fordi han ville ha alle samlet da han skulle meddele dem dødsbudskapet.

Rapp.skr. meddelte ham at jeg gjerne ville snakke med Rigmors søstre for å høre om noen av disse hadde kjennskap til Rigmors guttebekjentskaper. Herr Johnsen ga tillatelse til dette og Rigmors søster Anne-Lise Johnsen, f. 12.12.38, forklarte … .
…
Den andre søsteren, Laila, tror ikke v. vet noe. Laila lå syk.
Etter at disse opplysninger var innhentet, sa faren at han nå ville fortelle de øvrige hva som var skjedd med Rigmor, hvoretter han fortalte at Rigmor var død.” 

Vidare står det på side 6 og 7 i notatet:

Vi vet ikke sikkert om Inger Johanne [13 år], Vigdis [10 år] og Anne Karin [7 år] bodde i Skippergata 6 b. Men hvis de bodde der, er det veldig lite sannsynlig at de ikke da, lørdag formiddag klokken ett, ikke skulle ha fått vite at Rigmor var død. Og hvis de bodde der, men skulle ha kommet dit i løpet av formiddagen, er det enda mindre sannsynlig at de ikke visste at Rigmor var død.

Granly har gjort gjeldande at den påfølgjande setninga er ærekrenkjande. Den lyder som følgjer: 

Jeg synes det er mye som tyder på at Andreas Johnsen løy da han fortalte at ”barna for øvrig” ikke visste at Rigmor var død og at det var en bløff da han, etter at samtalen var avsluttet, ”fortalte at Rigmor var død”.

Her har Eskeland sagt at ”jeg synes det er mye som tyder på at” Andreas Johnsen laug til politibetjent Amundsen, men at utsegna er sett fram i subjektiv form, er ikkje til hinder for at den kan vere ”egnet til å skade” Andreas Johnsen sitt minne.   

Utsegna er ei skulding om eit faktisk forhold som etter retten si meining er eigna til å skade Andreas Johnsen sitt ”gode navn og rykte”, og kan følgjeleg vere ei ærekrenking som blir ramma av straffelova § 247. 

Eskeland har gjengjeve premissa han bygger på når han skuldar Andreas Johnsen for å ha loge til politiet. Dermed kan den som les notatet, sjølv gjere seg opp ei meining om premissa bak Eskeland si utsegn, synest å vere dekkande for den. 

Retten meiner at ein ”ordinary reader” vil forstå at det ikkje nødvendigvis er merkeleg at barn på 7, 10 og 13 år ikkje straks blir fortald at syster deira er drepen, og vil få med seg at Eskeland har referert at politibetjent Amundsen har skrive ”hvoretter han [Andreas Johnsen] fortalte [barna] at Rigmor var død”. Dessutan er ei eventuell løgn som den nemnde, ikkje av dei mest alvorlege. Dermed finn retten at ved å lese heile punkt 5 i notatet, framstår Eskeland si utsegn som ei verdivurdering han har gjort som rett nok kan oppfattast som sårande, men som ikkje nødvendigvis blir underbygd av premissa for den. Følgjeleg finn retten at utsegna ikkje er eigna til å krenke Andreas Johnsen sitt omdømme og dermed minnet hans.
Andreas Johnsen sitt forhold til alkohol
Under pkt. 11 ”Mitt generelle syn”, står det i fjerde avsnitt: 

Det er på det rene at Andreas Johnsen var tung alkoholmisbruker. Han var ikke i arbeid. Også Kjell Storløkken hadde visstnok et alkoholproblem.

Her er det sagt at ”det er på det rene” at Andreas Johnsen misbrukte alkohol, noko som gir inntrykk av at det er ei kjensgjerning. Utsegna er ei skulding om eit faktisk forhold som retten finn at er eigna til å skade Andreas Johnsen sitt ”gode navn og rykte”. 

I notatet er det ikkje nemnd noko som er eller kan vere eigna til å underbygge at Andreas Johnsen misbrukte alkohol, og det er ikkje ført sanningsbevis for at så var tilfelle. Dermed er dette ei ærekrenking av Andreas Johnsen sitt minne som objektivt sett blir ramma av straffelova § 247. 

Retten finn det ikkje tvilsamt at Eskeland sette fram skuldinga med viten og vilje slik at også det subjektive vilkåret for straff, og dermed for erstatning, er til stades.

I straffelova § 252 fyrste ledd er det sagt at handlingar som er omfatta av straffelova §§ 247 og 248, også er straffbare når dei er retta mot ein avdød sitt minne. 

Retten finn det ikkje tvilsamt at når barn har kompetanse til å krevje og til å reise påtale for ærekrenking av minnet til foreldra, jf. straffelova § 252 andre ledd, kan dei også tilkjennast oppreisingserstatning dersom vilkåra elles er til stades, for slik krenking.  

Kjell Granly si forklaring til politiet kl. 10.00 laurdag 7. desember 1957
På side 7 i notatet står det i dei fyrste avsnitta under pkt. 6 ”Kjell Johnsens forklaring”: 

Rigmors bror, Kjell Johnsen (22) avga forklaring 7. desember [1957]. I rapport fra politi-betjent Rørhus står det:

”Møtte ved kriminalavdelingen i dag, 7/12-57 kl. 10.00.”

Og videre:

”[H]an er bror av avdøde Rigmor Johnsen, og visste ikke om hva som hadde hendt før han kom på arbeid i dag og fikk se avisene.”

Granly har gjort gjeldande at følgjande setning under det same punktet øvst på side 10 er ærekrenkjande: 

Jeg mistenker at Kjell Johnsen ikke snakker sant når han forklarer at han først ble klar over drapet da han kom på jobb.

Her har Eskeland sett fram ei utsegn om at ”jeg mistenker at” Kjell Johnsen laug i politiavhøyr, men også insinuasjonar kan vere ”egnet til å skade” omdømmet til den som blir omtala. Utsegna er ei skulding om eit faktisk forhold som er straffbart i medhald av straffelova § 166, og som dermed er eigna til å skade Granly sitt ”gode navn og rykte”.

Bakgrunnen for Eskeland si skulding om at Granly har forklart seg falskt for politiet, går fram av mellom anna følgjande kommentar på side 8 i notatet: 

1. 	Ifølge forklaringen har altså Kjell Johnsen beveget seg fra arbeidsstedet (Akersgaten 59) til Skippergata 6 b og deretter til Kriminalavdelingen på Victoria Terrasse. Jeg kan ikke tro at han var innkalt til avhør så tidlig på lørdag (kl. 10.00). Han har altså møtt av eget tiltak.

Vidare står det nedst på side 9: 

Etter min vurdering er det ikke rimelig å tro at Kjell Johnsen har fått opplysninger gjennom avisene om at Rigmor var død så tidlig som ca. kl. 07.00. Hvis det er riktig at han har fått opplysningene om drapet gjennom avisene, som han selv sier, må det ha vært senere. Men i så fall blir det knapp tid til først å komme seg ned i Skippergata 6 b, snakke med Bjørg og se på blodet på trappeavsatsen og deretter opp til Victoria Terrasse hvor han er kl. 10.00.

Det er ikkje ført sanningsbevis for at Granly visste at Rigmor var drepen før han laurdag morgon 7. desember 1957 kom til Akersgata 59 der arbeidsstaden hans var. Det er heller ikkje ført sanningsbevis for at Granly møtte på arbeid kl. 07.00 den laurdag morgonen, at han forklarte seg for politiet på Victoria Terrasse eller at han møtte av eige tiltak. 

Kjell Granly forklarte derimot i bevisopptak 16. mars 2009, at han laurdag 7. desember 1957 begynte på jobb kl. 08.30 – kl. 09.00, og at ekteparet som dreiv engrosfirmaet han arbeidde i, ca. kl. 09.10 viste han ei avis med eit oppslag om eit drap i Skippergata 6 B på ei unge kvinne som han forsto måtte vere syster hans. Han gjekk då straks til Skippergata, og ikkje lenge etter at han var kome dit, blei han og nokre av syskena hans tekne med av politiet til eit kort avhøyr på ein politistasjon som låg i Rådhusgata ikkje langt unna Skippergata.
 
Retten legg ut frå det nemnde til grunn at premissa for Eskeland sin påstand om at Granly har forklart seg falskt for politiet, er feil, noko som Eskeland for så vidt vedgjekk i retten. 

Ein vanleg lesar vil ikkje kunne vite at premissa for Eskeland si skulding er feil, og vil dermed sitje att med det inntrykket at Eskeland sin insinuasjon om at Granly ikkje snakka sant då han forklarte til politiet at han fyrst blei klar over at Rigmor var drepen, då han kom på arbeid laurdag morgon, er forsvarleg underbygd. Følgjeleg er dette ei skulding som objektivt sett er ei ærekrenking som blir ramma av straffelova § 247. 

Det er ikkje tvilsamt at Eskeland sette fram skuldinga med viten og vilje slik at også det subjektive vilkåret for straff, og dermed for erstatning, er til stades.

Overfall på Torgersen i 2005
Pkt. 10 ”Trusler som Torgersen har vært utsatt for” på side 15 i notatet, lyder som følgjer: 

I 1999 var det ganske mye offentlighet omkring Torgersen-saken, hvor bl.a. jeg selv ga uttalelser til media. 22. november 1999 fikk jeg en oppringning fra Kjell Granly til mitt privatnummer. Han rettet sterke bebreidelser mot advokat Erling Moss og meg selv. Vi måtte slutte å rippe opp i denne saken som for lengst var oppklart. Mot slutten av samtalen kom han med en klar trussel (sitatet fra brev jeg sendte til Oslo politikammer samme dag):

”Mot slutten av samtalen sa han at Torgersen burde vært ”under torva” for lenge siden, og at kanskje noen ville sørge for at han kom dit snart også. På mitt spørsmål om hva han mente med dette sa han at det fantes måter å ordne slikt på, eller noe lignende. Jeg oppfattet det han sa som en klar trussel om å ta livet av Torgersen.”

Tirsdag 11. mai 2005 ble Torgersen overfalt og slått kraftig i ansiktet av tre menn da han skulle låse seg inn i huset hvor han bor. Det var mørkt og Torgersen vet ikke hvem de var. Han tror to av dem var østeuropeere. Torgersen har forklart seg om overfallet (forklaringen er nedtegnet og det ble tatt bilder av ham dagen etterpå).

Kommentar
1.	Det er påfallende at Kjell Granly nå, nesten 50 år etter at Rigmor ble drept, fremsetter trussel mot Torgersen. Torgersen har aldri snakket nedsettende om Rigmors familie eller antydet at noen i hennes familie skulle ha noe med drapet å gjøre.
2.	Vi vet ingenting konkret om hva som lå bak overfallet 11. mai. Det kan være at noen som vet hvem de(n) skyldige er (Kjell Granly?) tror at saken vil stanse dersom Torgersen dør (der tar de feil, men de forstår det i så fall ikke).

Granly har gjort gjeldande at Eskeland her skuldar han for å ha stått bak overfall på Torgersen 11. mai 2005. 

Eskeland har ikkje berre skrive at: ”Det kan være at noen som vet hvem de(n) skyldige er … tror at saken vil stanse dersom Torgersen dør ...”, men at ”noen som vet hvem de(n) skyldige er (Kjell Granly?)”. Det inneber ein insinuasjon om at Granly anten veit kven som overfall Torgersen, eller at han sto bak det. Ser ein derimot heile punktet i samanheng vil ein oppegåande lesar få eit klart inntrykk av at Eskeland insinuerar at det er Granly som sto bak overfallet. Hadde ikkje det vore tilfelle, hadde det ikkje vore nokon grunn til å nemne overfallet på Torgersen i notatet.

Ut frå det nemnde finn retten at det som står under pkt. 10 i notatet, er ein insinuasjon om at Granly sto bak overfall på Torgersen 11. mai 2005 som det ikkje er ført sanningsbevis for. Som alt nemnd kan også insinuasjonar vere ”egnet til å skade” omdømmet til den som blir omtala.   

Å skulde nokon for medverking til overfall, er skulding om eit faktisk forhold som er straffbart, og dermed eigna til å skade vedkomande sitt ”gode navn og rykte”. Skuldinga er følgjeleg objektivt sett ei ærekrenking som blir ramma av straffelova § 247. 

Retten finn det ikkje tvilsamt at Eskeland sette fram skuldinga med viten og vilje slik at også det subjektive vilkåret for straff, og dermed for erstatning, er til stades.

Utsegna om incest og drap
I det fjerde avsnittet under punkt 11 på side 16 i notatet, står det: 

Det er mulig vi står overfor en incestsak der far og/eller bror/brødre var innblandet. Kanskje hadde de noe med drapet å gjøre (en situasjon som kom ut av kontroll?) eller kanskje var de redd for at incesten skulle bli kjent, selv om de ikke hadde noe med drapet å gjøre.

Her er det ved formuleringane ”det er mulig” og ”kanskje”, insinuert at Andreas Johnsen og/ eller ein eller begge dei to sønene hans, hadde hatt eit incestuøst forhold til Rigmor og/eller var innblanda i drapet på henne. Som nemnd kan også insinuasjonar vere ”egnet til å skade” omdømmet til den som blir omtala, og dei gjeld skuldingar om faktiske forhold som er straffbare i medhald av straffelova. Dermed er desse skuldingane eigna til å skade Granly og Andreas Johnsen sitt ”gode navn og rykte”.

Det er ikkje ført sanningsbevis for skuldingane, og det er korkje i notatet av 10. november 2005 eller i brevet av 22. november 2006 som Eskeland sende til Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker, nemnd eit einaste faktisk omstende som er eller kan vere eigna til å underbygge skuldinga om incest og/eller drap. Derimot står det i brevet at:

-	”Det er i denne kretsen [eigen familie] de fleste drapsmenn finnes når det gjelder seksualmord.”
-	”Når Kjell Granly nå offentlig hevder at Torgersen er skyldig, skyldes det derfor hans egne fordommer – eller at han har noe å skjule.”
-	”Mine undersøkelser viste også at familien Johnsen oppførte seg usedvanlig merkelig i 1957 – 58, uten at det ga støtet til noen etterforskning i den retning.”  

Notatet av 10. november 2005 skal slik retten forstår det, både underbygge at Granly har noko å skjule, og at familien oppførte seg ”usedvanlig merkelig” i 1957 og 1958. Retten går her ikkje inn på alle dei punkta i notatet Eskeland meiner underbygger det nemnde, men slår fast at sjølv om ein oppegåande lesar neppe vil vere samd i alle slutningane Eskeland dreg ut frå premissa han stiller opp, er mange av premissa så vidt ufullstendige at det vil vere umogleg å gjere seg opp ei sjølvstendig meining om insinuasjonane om at Granly har noko å skjule, og om at familien Johnsen oppførte seg ”usedvanlig merkelig” i 1957 og 1958.

Konklusjonen er at sidan ein lesar ut frå brevet og notatet, ikkje kan kontrollere kor haldbare insinuasjonane er om at Andreas Johnsen og/eller dei to sønene hans hadde hatt eit incestuøst forhold til Rigmor og/eller var innblanda i drapet på henne, er det tale om ærekrenkingar som objektivt sett blir ramma av straffelova § 247. 

Retten finn det ikkje tvilsamt at Eskeland sette fram skuldingane med viten og vilje slik at også det subjektive vilkåret for straff, og dermed for erstatning, er til stades.

Om utsegnene er rettsstridige

Generelt
Retten har kome til at fire av utsegnene i notatet av 10. november 2005, objektivt og subjektivt sett er ærekrenkjande, men skal dei kunne medføre erstatningsansvar, må dei som nemnd også vere rettsstridige, eller utilbørlege. Ein kan i våre dagar grunngi det med at oppreising vil vere eit inngrep i ytringsfridommen. 

I medhald av EMK art. 10 nr. 2 kan inngrep i ytringsfridommen berre godtakast når det er heimel for det i lov, inngrepet forfølgjer eit lovleg formål og det er nødvendig i eit demokratisk samfunn for å verne om omdømmet og rettigheitane til enkeltpersonar. Privatpersonar er dessutan verna mot usanne skuldingar i EMK art. 8. Uskuldspresumsjonen i EMK art. 6 nr. 2 kan også sete grenser for kva ytringar som fritt kan settast fram.
    
Fleire moment vil vere relevante ved ei vurdering av om ei utsegn er rettsstridig. I ein orskurd i Rt. 2003 side 928 er det i avsnitt 44 sagt at: 

Avgjørelsen i Rt-2002-764 og EMDs praksis viser at det ved den konkrete avveiningen må foretas en vurdering etter flere kriterier. Av disse finner jeg grunn til å fremheve graden av allmenn interesse, beskyldningens karakter, derunder om beskyldningen klassifiseres som ”value judgment” eller ”factual statement”, om den retter seg mot offentlig person eller privatperson, samt graden av aktsomhet, derunder om og eventuelt i hvilken utstrekning media på publiseringstidspunktet hadde holdepunkter i faktum for at påstanden var sann. Generelt vil ytringen ha et sterkt vern dersom den gjelder forhold av allmenn interesse, verdivurderinger, videreformidling, offentlig person, og det foreligger sterke holdepunkter for at påstanden var sann. Motsatt: Gjelder saken beskjeden allmenn interesse, fakta-påstander, egen fremsettelse, privatperson, og det foreligger svake holdepunkter for at påstanden var sann, har ytringen et mindre sterkt vern.

Den nemnde orskurden gjaldt påståtte ærekrenkingar i ein artikkel i Tønsbergs Blad, jf. dommen av EMD av 1. mars 2007 i sak Tønsbergs Blad AS og Haukom mot Noreg. Saka her gjeld ikkje uttaler framsett av Eskeland i media, men han har gjort gjeldande at ved avveginga av momenta som er relevante ved vurderinga av om utsegnene er rettsstridige, må det takast høgde for at han som fullmektig for Torgersen, har eit særleg vern mot inngrep i ytringsfridommen sin, slik media har det når det gjeld saker av allmenn interesse. 

Det går fram av dommane av EMD av 21. mars 2002 i saka Nikula mot Finland, og av 28. oktober 2003 i saka Steur mot Nederland, at advokatar har sterkt vern mot inngrep i ytrings-fridommen sin i samband med ivaretaking av interessa til ein klient, men at ”their criticism must not overstep certain bounds”. Retten nemner elles at i ein dom i Rt. 1987 side 1529, er det sagt at under rettargang må grensene vere rommelege ”for hva en advokat kan framføre og for hva en advokat må tåle av ytringer som ligger innen sakens ramme …”.  

Det følgjer av det nemnde at skal Eskeland som fullmektig for Torgersen, vere omfatta av det sterke vernet mot inngrep i ytringsfridommen som advokatar har, må utsegnene hans vere sett fram som ledd i forsvaret av Torgersen; med andre ord i samband med arbeidet med å få teke opp igjen straffesaka mot han, men dei må ligge innanfor ”sakens ramme”. Dermed er motivet Eskeland hadde for dei fire nemnde utsegnene, relevant. 

I brevet av 22. november 2006 frå Eskeland til Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker, er det sagt:

Kjell Granly fremstår med dette som støttespiller for påtalemyndigheten. I kjølevannet av Finn Iunkers teaterstykke ”Det skjendige drapet i Skippergata 6b” som spilles på Det Åpne Teater i disse dager, har Kjell Granly, som er bror av Rigmor Johnsen, uttalt til pressen at Torgersen er skyldig. Han har også begjært midlertidig forføyning for å få stanset stykket. Ifølge radionyhetene i dag er begjæringen nå trukket.

Det står så:

De som ikke har satt seg inn i bevisene i Torgersen-saken, kan få det inntrykk at Kjell Granly, siden han er bror til Rigmor Johnsen, har opplysninger som kan underbygge påtalemyndighetens grunnløse påstand om at Torgersen er skyldig. 

Uttalen om at påtalemakta sin påstand om at Torgersen er skuldig, er ”grunnløse”, framstår som unyansert sett i lys av at det føreligg ein rettskraftig dom mot Torgersen, og at domstolane to gonger før uttalen, hadde nekta å ta opp att straffesaka, men det har ingen betydning for saka her. Poenget her er at Eskeland gjer gjeldande at av di Granly har stått fram i media og sagt at han meiner at Torgersen er skuldig, må det innebere at dei som ikkje har sett seg inn i saka, får inntrykk av at Granly har opplysningar som kan underbygge at så er tilfelle. 

Vidare står det at: 

Det er på det rene at ingen i familien Johnsen i 1957 – 58 hadde noen opplysninger å gi som kunne knytte Torgersen til drapet – verken under etterforskningen eller under hoved-forhandlingen. Når Kjell Granly nå offentlig hevder at Torgersen er skyldig, skyldes det derfor hans egne fordommer – eller at han har noe å skjule. Mine undersøkelser viste nemlig også at medlemmer av familien Johnsen oppførte seg usedvanlig merkelig i 1957 – 58, uten at det ga støtet til noen etterforskning i den retning.

Eskeland avsluttar brevet med følgjande setning: 

Slik bevisene i Torgersen-saken nå er opplyst, har det imidlertid ingen betydning for gjen-opptakelsessaken å undersøke omstendighetene omkring familien Johnsen nærmere.

Eskeland forfatta notatet som var vedlagt brevet av 22. november 2006, eitt år tidlegare, og han kom eit par månader etter det med uttale til påtalemakta sine merknader til kravet om å ta opp igjen straffesaka mot Torgersen, og 2. mai 2006 kom han med sluttinnlegg i gjenopptakingssaka. Han kunne derfor ha lagt fram notatet for kommisjonen relativt tidleg i saksførebuinga. Når han ikkje gjorde det, og dessutan har skrive at brevet med notatet ikkje er sendt med sikte på at Gjenopptakelseskommisjonen skulle etterforske Granly og familien hans, framstår korkje brevet eller notatet som eit innlegg i den pågåande saka med å få teke opp att straffesaka mot Torgersen.

Det Eskeland derimot har sagt, er at notatet etter hans meining kan ha ei viss interesse for kommisjonen av di Granly hausten 2005 hadde stått fram i media og sagt at Torgersen var skuldig. Bakgrunnen for at notatet blei sendt til kommisjonen, framstår derfor etter retten si meining som eit innspel for å ramme Granly av di han hadde uttala seg i media trass i at han på lik line med alle andre, har ein lovfesta rett til å ytre seg.  

I tillegg kjem at Granly ikkje har vore profesjonell aktør i straffesaka mot Torgersen, og høyrer dermed ikkje til den krinsen av aktørar som må tole meir enn ein vanleg borgar, i straffesaker dei er eller har vore involverte i. Den einaste faktiske rolla Granly har hatt i Torgersensaka, er at han i 1957 og 1958 forklarte seg som vitne i straffesaka mot Torgersen, men det er ikkje gjort gjeldande at han den gongen sa noko som kunne vere av betydning ved kommisjonen si vurdering av om straffesaka skulle takast opp att.     

Konklusjonen er at retten finn at det som står brevet av 22. november 2006 og notatet av  10. november 2005, ikkje er omfatta av det særlege vernet fullmektigar har, som uttaler seg til forsvar for ein som er mistenkt i ei straffesak.   

I forlenginga av det peiker retten på at Eskeland ikkje har sett fram utsegnene i media, men for Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker. Dermed er det ikkje spørsmål om dei forholda Eskeland tok opp, hadde allmenn interesse, men om dei hadde ei aktuell interesse for kommisjonen. 

I brevet av 22. november 2006 står det som nemnd blant anna at: ”De som ikke har satt seg inn i bevisene i Torgersen-saken, kan få det inntrykk at Kjell Granly, … , har opplysninger som kan underbygge påtalemyndighetens grunnløse påstand om at Torgersen er skyldig.” Sidan kommisjonen nettopp hadde som oppgåve å sette seg inn i bevisa i Torgersensaka, har Eskeland sjølv dermed avkrefta at forholda han tok opp i brevet og notatet, var av aktuell interesse for kommisjonen. Kommisjonen sjølv kan dessutan ikkje ha funne forholda relevante ved vurderinga av om straffesaka mot Torgersen skulle takast opp att sidan den på side 522 i avgjerda har skrive at ”Det er ingen opplysninger, verken i saksdokumentene eller i Eskelands brev/notat som understøtter en slik teori [om at ”Rigmor Johnsen sin far og/eller bror/brødre hadde noe med drapet å gjøre”], og påstandene fremstår som oppkonstruerte og spekulative.”

Retten slår fast at dei fire utsegnene i EMD sin språkbruk ikkje er ”value judgments”, men ”factual statements” som ikkje er beviste. Hovudregelen etter både norsk injurielovgiving og EMK art. 10, er at ikkje beviste ærekrenkjande faktapåstandar, ikkje er verna av ytrings-fridommen. For å fråvike denne hovudregelen må det føreligge særskilde grunnar.

At Granly ikkje er ein offentleg person, tilseier at han har eit sterkare vern av omdømmet sitt i medhald av EMK art. 8 enn om han hadde vore ein offentleg person. Rett nok blei ikkje utsegnene sett fram i media, men for Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker slik at det ikkje var svært mange som i fyrste omgang blei kjend med skuldingane, men notatet blei sende i 10 eksemplar til kommisjonen. Når Eskeland ikkje hadde bedt om at notatet blei unnteke frå offentlegheit, måtte han dessutan rekne med at media ville kunne få tilgang det, og at kommisjonen ville kommentere notatet i avgjerda si. Dermed finn retten at det var fare for at utsegnene ville bli offentleg kjende, og at Eskeland i alle fall burde ha forstått det. 

Eskeland sjølv står dessutan bak utsegnene, noko som er eit moment som også talar for at dei er utilbørlege.   

Retten nemner elles at tre av utsegnene gjeld skuldingar om straffbare forhold. Uskulds-presumsjonen i EMK art. 6 nr. 2 inneber at Granly og far hans har eit særleg vern mot slike skuldingar, noko som igjen medfører at kravet til haldepunkt for dei, er særleg strengt. Dessutan må Eskeland ha vore særleg aktsam med omsyn til kontrollen av grunnlaget for dei utsegnene.      

Etterfølgjande orsaking for framsette ærekrenkjande utsegn, kan i følgje rettspraksis svekke samfunnet sitt behov for å reagere. I saka her gjekk Eskeland medio desember 2006 ut med ei pressemelding som er referert på side 4 i dommen her. Som det går fram ber Eskeland om orsaking for at han ”gjorde det mulig” at notatet blei kjend for pressa ved at det blei offentleggjort av kommisjonen. Denne orsakinga er så vidt diffus at retten ikkje kan sjå at den har vekt som etterfølgjande omstende som svekkar behovet for reaksjon på ærekrenkingane. Dessutan underbygger ikkje eit debattinnlegg av Eskeland i Aftenposten 2. mai 2008, at han meiner han har ærekrenka familien, og han legg dessutan all skuld Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker, for at ”hypotesane” han har sett fram, er blitt offentleg kjent. 

Andreas Johnsen sitt forhold til alkohol
Utsegna om at Andreas Johnsen var tung alkoholmisbrukar, er ikkje blant dei grovaste skuldingane eit menneske kan bli utsett for, men den er sett fram som ei kjensgjerning, og er dermed heller alvorleg.  

Eskeland forklarte i retten at det einaste haldepunktet han har for at Andreas Johnsen var tung alkoholmisbrukar, er at han i januar 2003 hadde hatt ei telefonsamtale med Gerd Beate Henriksen, som leigde den eine av dei to stuene i leilegheita til familien Johnsen på den tida då Rigmor blei drepen, og at ho då fortalde at Andreas Johnsen misbrukte alkohol. Syster til Rigmor, Vigdis Johannessen, sa i retten at det er feil, og det forklarte også Granly i bevis-opptaket av han. Dermed legg retten til grunn at haldepunkta Eskeland har for skuldinga, er  spinkle. Sidan Eskeland har sett fram skuldinga som ei kjensgjerning, finn retten at han ikkje har vore aktsam. 

Kjell Granly si forklaring til politiet kl. 10.00 laurdag 7. desember 1957
Utsegna om at Granly laug i politiavhøyret av han laurdag 7. desember 1957, er sett fram i ei subjektiv form, noko som gjer den noko mindre grov enn dersom den hadde vore objektiv i forma. Sidan strafferamma for falsk forklaring gitt til offentleg myndigheit, er to år, er skuldinga likevel alvorleg.

Retten har tidlegare i dommen her under avsnittet ”Om utsegnene objektivt og subjektivt sett er ærekrenkjande”, lagt til grunn at premissa for Eskeland si skulding om at Granly forklarte seg falskt til politiet 7. desember 1957, er feil. Slik retten ser det bygger skuldinga aleine på Eskeland si eiga slutning av når Granly kom på jobb laurdag morgon 7. desember 1957, og kvar politiavhøyret fann stad. Ei sak er at han kunne ha undersøkt desse to faktiske omstenda nærmare. I tillegg kjem at han ikkje har nemnd noko om kva det kan tilseie dersom tidspunktet for når Granly fekk vite at Rigmor var død, eller staden for politiavhøyret, ikkje skulle vere som han har lagt til grunn. Følgjeleg framstår framstillinga som ubalansert, og retten finn at Eskeland handla grovt aktlaust ved å insinuere at Granly har forklart seg falskt for politiet.

Overfall på Torgersen i 2005
Skuldinga om at Granly medverka til overfall på Torgersen 11. mai 2005, er også subjektiv i forma sidan det er tale om ein insinuasjon, men er grunna arten av skuldinga, også alvorleg.

Granly har vedgått at han ringde til Eskeland i 1999, og at han i løpet av samtala sa at han meinte at ”Torgersen burde vært ”under torva” for lenge siden”. Derimot har han nekta for at han sa at ”det fantes måter å ordne slikt på”, utan at retten finn grunn til å gå nærmare inn på det. 

Vigdis Johannessen, som var ti år gammal då syster hennes Rigmor blei drepen, forklarte i retten at ho i tida før telefonsamtala mellom Granly og Eskeland 23. november 1999, fleire gonger hadde fått handskrivne brev og avisutklypp frå advokat Erling Moss som då arbeidde saman med Eskeland med å få teke opp igjen straffesaka mot Torgersen. Johannessen, som ikkje forsto grunnen til at Moss sende henne brev og avisutklypp, fortalde om det til bror sin Kjell Granly, og ho sende dessutan brev og ringde til Moss, og ba om å få vere i fred.

Granly forklarte i bevisopptaket at han blei opprørt då han fekk høyre at syster hans hadde fått fleire brev vedlagt avisutklypp, frå advokat Moss, og at han derfor fyrst ringde til Eskeland og så til advokat Moss, for å fortelje dei at dei måtte slutte å plage familien til Rigmor.

Retten finn det mest sannsynleg at grunnen til at Granly i 1999 ringde til Eskeland, som han aldri hadde møtt eller prata med før, var at han var opprørt over at syster hans hadde fått brev frå advokat Moss. Sidan det var allment kjend at advokat Moss og Eskeland då arbeidde med å få teke opp att straffesaka mot Torgersen, finn retten det ikkje underleg at Granly ringde til dei begge. Dermed er bakgrunnen for at Granly kontakta Eskeland, meir nyansert enn at det hadde vore ein del medieomtale av Torgersensaka i tida før slik Eskeland har skrive i notatet. 
Derimot finn retten det ikkje bevist at Granly i telefonsamtala med Eskeland, fortalde han den fullstendige bakgrunnen for at han ringde, og uttala seg i harde ordelag om Torgersen. Dermed finn retten at Eskeland ikkje kan klandrast for at han i notatet skapte inntrykk av at Granly kunne ha noko med overfall på Torgersen å gjere. Insinuasjonane om at så var tilfelle, er dessutan ikkje sterke, sjølv om haldepunkta for at så var tilfelle, heller ikkje er sterke, men det vil ein oppegåande lesar forstå.

Retten finn ut frå det nemnde under tvil at insinuasjonen om at Granly sto bak overfallet på Torgersen, ikkje er rettsstridig. Dermed kan den heller ikkje medføre erstatningsansvar. 

Utsegna om incest og drap
Insinuasjonen om at Granly og far hans hadde hatt eit incestuøst forhold til Rigmor, eller var innblanda i drapet på henne, gjeld objektivt sett svært alvorlege skuldingar. Sjølv om desse skuldingane også er subjektive i forma, er dei dermed uansett svært grove.

Bakgrunnen for at Eskeland har stilt opp ein hypotese om at far til Rigmor og/eller dei to brørne hennes var innblanda i incest og/eller drapet på henne, synest ut frå dei tre fyrste avsnitta i  pkt. 11 ”Mitt generelle syn” i notatet av 10. november 2005, å vere følgjande:

-	”Jeg er sikker på at Torgersen er uskyldig. Altså er det en eller flere andre skyldige.”
-	”Jeg synes familien Johnsens atferd, herunder Kjell Johnsens atferd, den gangen og i 1999, er  påfallende. Det kan bety at de vet noe og/eller at noen av dem har vært innblandet i drapet.”
-	”Det var på det rene at Andreas Johnsen var tung alkoholmisbruker. Han var ikke i arbeid.”

Omstenda ved familien Johnsen si åtferd som skal vere påfallande, er i følgje notatet mellom anna:

Under pkt. 5 står det i følgje Eskeland i ein rapport av avdelingssjef Laugerud av 7. desember 1957, at like etter at brannfolk og politi var komne til Skippergata 6 B kl. 01.30 natt til 7. desember, vart det forgjeves prøvd å kome i kontakt med familien Johnsen, men ”det ble ikke svart verken på ringing på dørklokken eller sterk banking”. 

Om dette skriv Eskeland: ”En rimelig antakelse er at noen (om ikke alle) har hørt at politiet var på døren, men at de av en eller annen grunn valgte ikke å lukke opp. En rimelig antagelse er det i så fall at de som var i leiligheten var blitt enige om at de ikke skulle lukke opp eller reagere på annen måte. Hvorfor?”

Vidare står det i rapporten av Laugerud at: ”Familien Johnsen sov da vi låste oss inn. Ingen hadde hørt brannutrykningen til gården.” Om det skriv Eskeland: ”Det virker ytterst lite sannsynlig.”

I rapporten står det også at Kjell Storløkken, som var gift med den eldste syster til Rigmor og som budde i lag med familien, ”ble med ned i kjellernedgangen og erklærte at den drepte piken var hans svigerinne Rigmor Johnsen …”. Han blei seinare med til Rettsmedisinsk institutt der han på nytt identifiserte den drepne som Rigmor.

Eskeland skriv at forklaringa på at korkje faren eller syskena til Rigmor blei med for å identifisere liket, ”kan være at de ikke orket det fordi de forsto at Rigmor var drept. Men forklaringen kan også være at de ikke orket det fordi de visste noe om drapet og at det kunne være vanskelig å holde tett om hva de visste hvis de ble konfrontert med det ille tilredte liket.”

Eskeland har på side 6 referert frå ein rapport av politibetjent Arne Amundsen. På side 7 skriv Eskeland: ”Jeg synes det er mye som tyder på at Andreas Johnsen løy da han fortalte at ”barna for øvrig” ikke visste at Rigmor var død og at det var en bløff da han, etter at samtalen var avsluttet, ”fortalte at Rigmor var død.”

I følgje rapporten snakka politibetjent Amundsen med Anne Lise Johnsen noko etter kl. 13.00 laurdag 7. desember 1957, og det står i den at: ”Den andre søsteren, Laila, tror ikke v. vet noe. Laila lå syk.”

Eskeland skriv: ”Det er vanskelig å tro at Laila (17) var så syk at hun ikke kunne snakke med politibetjent Amundsen. En mulig tolking er at hun ble holdt unna, kanskje i frykt for at hun kunne komme til å si noe som ikke kunne sies.”   

Under pkt. 6 seier Eskeland på side 8 at Granly møtte på kriminalavdelinga av eige tiltak, og at: ”Det er rimelig å vente at han i så fall hadde noe viktig han ville fortelle politiet som kunne ha betydning for oppklaring av drapet.” Som nemnd tidlegare i dommen her har Granly i bevisopptaket forklart at han laurdag formiddag blei bedt av politiet om å møte på politistasjonen i Rådhusgata for å forklare seg.

Vidare har Eskeland gjengjeve opplysningane Granly gav i politiavhøyret om ein gut han hadde sett saman med Rigmor torsdag 5. desember 1957. Eskeland skriv så: ”Det er en bemerkelses-verdig detaljert beskrivelse, tatt i betraktning av at han ”hilste på sin søster og gikk forbi” og at det må ha vært ganske mørkt (kl. 19.30 den 6. desember [sic!]). Jeg er mest tilbøyelig til å tro at beskrivelsen er noe Kjell finner på for å få mistanken bort fra noen i Skippergata 6 b.” Granly har her fortald om ein observasjon han hadde gjort meir enn eitt døgn før drapet.

Eskeland skriv på side 10 at: ”Jeg mistenker at Kjell Johnsen ikke snakker sant når han forklarer at han først ble klar over drapet da han kom på jobben. I så fall er det jo klart at han lyver fordi han har noe å skjule. Det er mulig han var i Skippergata 6 b drapsnatten, men ikke ønsker å opplyse det.” Vidare skriv han: ”Hvis Kjell Johnsen var i leiligheten, vet han også at politiet ikke vet at han var der.” Retten er ikkje kjend med at det finst haldepunkt i saksdokumenta for at Granly var i leilegheita i Skippergata 6 B natt til laurdag 7. desember 1957.

Under pkt. 8 har Eskeland referert frå oppslag i sju aviser 6. og 7. juni 1958 frå hovud-forhandlinga i straffesaka mot Torgersen. Oppslaget i Dagbladet av 6. juni 1958 lyder som følgjer:

Ute i venteværelset hersker i alle disse dagen en naturlig uhyggestemning. I formiddag bryter plutselig den unge søsteren til den myrdede piken sammen i vitnerommet og faller halvt bevisstløs om på gulvet i krampegråt. Overlege Johannessen springer ut og får etter noen minutter beroliget piken.

Det sies at årsaken til sammenbruddet var en taktløs (eller snarer tankeløs) bemerkning fra en dame i vitnerommet. 

Det er i sannhet noe unødig brutalt over en sak som denne. Alle synes så opptatt med sitt at den ulykkelige 17-års piken blir liggende på gulvet – uten nevneverdig tilsyn i 20 minutter før en endelig skaffer en bil og får kjørt henne hjem, - etter at ganske uvedkommende uttrykkelig har gjort de ansvarlige oppmerksom på det forkastlige i å la henne ligge slik til offentlig beskuelse. 

Dagen i dag har vist hvilken sjelelig påkjenning det er for de nærmeste å gå igjennom en sak som denne.

Eskeland sin kommentar til oppslaga, er: ”En ung kvinne besvimer ikke av stress. Det er mer sannsynlig at hun av en eller annen grunn er blitt desperat over å skulle forklare seg. Hvis hun ikke hadde noe vesentlig å fortelle virker dette merkelig. Hvis hun derimot visste ting som hun ikke kunne fortelle, ville det å bryte sammen, eventuelt simulere et sammenbrudd, være en måte å unngå å forklare seg på.”  

Endeleg har Eskeland skrive på side 15 under pkt. 10: ”Vi vet ingenting konkret om hva som lå bak overfallet 11. mai. Det kan være at noen som vet hvem de(n) skyldige er (Kjell Granly?) tror at saken vil stanse dersom Torgersen dør (der tar de feil, men de forstår det i så fall ikke).”

Dei fleste av dei nemnde omstenda som i følgje Eskeland framstår som mistenkjelege eller merkelege, har etter retten si meining mest truleg ei naturleg forklaring. Retten finn følgjeleg at omstenda som er nemnd i notatet, gir svake haldepunkt for å slutte at ”familien Johnsens atferd, herunder Kjell Johnsens atferd, den gangen og i 1999, er påfallende” og at: ”Det kan bety at de vet noe og/eller at noen av dem har vært innblandet i drapet", og at Eskeland si tolking av omstenda er så lite balansert, at slutningane må karakteriserast som tendensiøse. 

Eskeland har gjort gjeldande at i tillegg til dei omstenda han har gjort greie for i notatet, også bygger på ei skriftleg forklaring Brit Pedersen, som var 15 år då drapet på Rigmor skjedde, gav i 2001 til advokat Moss, og ei utskrift av ei samtale advokat Klomsæt og advokat Thomassen hadde 11. desember 2001 med Rolf Erik Larsen, som var 16 år då drapet på Rigmor skjedde, supplert med opptak av eit intervju 12. februar 2002 med Larsen av NRK Brennpunkt.
 
Retten legg til grunn at korkje Pedersen eller Larsen har forklart seg til politiet, noko som må innebere at dei sjølve den fyrste tida etter drapet, ikkje meinte dei hadde så viktige opplysningar å kome med at dei fann grunn til å melde frå til politiet. Det er dessutan ei kjensgjerning at tidas tann også påverkar minnet ved at det ubevisst blir påverka av kunnskapar og erfaringar ein får i ettertid, og då ikkje minst om forhold som ligg så langt tilbake i tid som 44 år. 

At Larsen si forklaring om at han var saman med Rigmor fredag kveld 6. desember 1957 står i motsetning til det fleire vitne forklarte i tida nær etter drapet, kan nett skuldast ei slik endring i minnet. I tillegg kjem at Larsen ikkje kjende nokon andre i familien Johnsen enn Rigmor, som han heller ikkje kan ha kjend godt.

Larsen har sagt at han sit att med eit inntrykk av at ”faren var overbeskyttende og at han hadde en slik ”eiertrang” og etter det Rigmor fortalte var dette sykeleg”, og at han ”fikk den gangen det inntrykk at faren selv sto i med Rigmor”. At ein person 44 år etter at Rigmor var død, sit med eit inntrykk av at Rigmor var utsett for incest, gir i høgda eit svært svakt fundert haldepunkt for å meine at det var tilfelle

Heller ikkje Pedersen  kjende familien Johnsen, men ho hadde høyrd om familien. Pedersen si forklaring om at det blei handheva strengt at framande ikkje skulle sleppast inn porten etter stengetid, har ut frå forklaringane gitt i den fyrste tida etter drapet, neppe overføringsverdi frå bygården i Skippergata 15 der Pedersen budde, til bygården i Skippegata 9 B der Rigmor budde. At Pedersen skal ha fått inntrykk av at Rigmor ikkje likte seg heime, og at ho hadde høyrd av veninna til Rigmor at ho ”ikke fikk være i fred når hun vasket seg eller skiftet tøy”, gir dessutan ikkje haldepunkt for mistanke om at ho blei misbrukt av far eller brør. Heller ikkje andre omstende Pedersen forklarar seg om gir haldepunkt for at Granly og/eller far hans var innblanda i drapet på Rigmor.

Konklusjonen er at retten finn at Eskeland hadde så svake haldepunkt for dei grove insinuasjonane om at Granly og far hans hadde hatt eit incestuøst forhold til Rigmor, eller var innblanda i drapet på henne, at han handla grovt aktlaust ved å lansere dei for Kommisjonen for gjenopptakelse av straffesaker.

Konklusjon
Retten finn at det føreligg eit tvingande samfunnsmessig behov for det inngrepet i ytrings-fridommen til Eskeland som det inneber å reagere med å tilkjenne Granly oppreising for dei ærekrenkjande utsegene om at han har gitt falsk politiforklaring og at han og/eller far hans hadde hatt eit incestuøst forhold til Rigmor, og/eller at dei var innblanda i drapet på henne. Utsegna om at Andreas Johnsen var ein tung alkoholmisbrukar for mange tiår sidan, framstår isolert sett ikkje som så grov at det er samfunnsmessig behov for å reagere, men sidan den er framsett som eit element i rekka av argument som skal underbygge mistanken om incest og/eller drap, finn retten at det også er nødvendig at samfunnet reagerar på den ærekrenkinga..  
Oppreising

I følgje skadeerstatningslova § 3-6 skal oppreising for ikkje-økonomisk skade fastsettast til det retten finn rimeleg. I følgje alminnelege utmålingsprinsipp i norsk rett skal ein ved utmålinga ta omsyn til ærekrenkjaren sin økonomi, kor alvorlege ærekrenking er, krenkjaren si skuld, interessene som er krenka, og kor stor den konkrete påkjenninga har vore for den som er ærekrenka. Retten nemner at andrevoterande i dommen i Rt. 2005 side 1677 har sagt at påkjenninga ved krenkinga ”langt på vei bør objektiviseres”. 

I den same dommen stemde andrevoterande for at avisa Fædrelandsvennen skulle betale saksøkaren kr 150.000 i oppreisning, og redaktøren kr 25.000, for ærekrenkande mistanke om at saksøkaren var skuldig i to drap på og valdtekt av to små jenter i Baneheia i Kristiansand. Sett i lys av det, finn retten ut frå omstenda i saka her å dømme Eskeland til å betale Kjell Granly kr 100.000 i oppreising innan to veker etter at dommen her er forkynt.

Sakskostnader

Kjell Granly har vunne saka fullt ut. Dermed kjem tvistelova § 20-2 til bruk ved avgjerda av kven av partane som skal dekke sakskostnadene. Sidan retten ikkje kan sjå at nokon av unntaka i andre ledd kjem til bruk, blir Granly tilkjend dekning av sakskostnader han har hatt innanfor det som er nødvendig og rimeleg, jf. tvistelova § 20-5.  

Granly sine prosessfullmektigar har lagt fram sakskostnadsoppgåve på i alt kr 215.945, av det kr 168.500 i salær, kr 5.320 i utlegg og kr 42.125 i meirverdiavgift. I tillegg kjem kr 6.880 i rettsgebyr for to dagars hovudforhandling. Motparten sin prosessfullmektig, som til samanlikning har lagt fram kostnadsoppgåve på kr 112.105 inklusiv meirverdiavgift, har protestert på kravet.

Granly sine prosessfullmektigar har kravd salær for 99,25 timar arbeid med saka inklusiv rettsmøta, mens Eskeland sin prosessfullmektig har kravd salær for 102,5 timar arbeid med saka. Dermed har begge partar nedlagt om lag like mykje arbeid med saka, men retten finn at det er brukt så mykje tid på å førebu saka at det ikkje er rimeleg at Eskeland skal dekke fullt ut arbeid Granly sine prosessfullmektigar har hatt med å førebu den. 

Retten finn skjønnsmessig at Eskeland skal betale Granly kr 150.000 i sakskostnader inklusiv meirverdiavgift innan to veker frå forkynninga av dommen her. 

D o m s s l u t n i n g :

1.	Ståle Eskeland skal betale Kjell Granly 100.000 – eitthundretusen – kroner i oppreisingserstatning innan 2 – to – veker etter forkynninga av dommen her.

2.	Ståle Eskeland skal betale sakskostnader til Kjell Granly med 150.000 – eitthundreogfemtitusen – kroner innan 2 – to – veker etter forkynninga av dommen her.

Oddmund Svarteberg

Dommen kan påankast til Borgarting lagmannsrett. Eventuell anke må erklærast for Oslo tingrett innan ein månad frå dommen er forkynt. Den som ønskjer å anke, kan óg vende seg til tingretten og få ankeerklæringa nedteikna, og underteikne den her.

Samtidig med ankeerklæringa må den ankande parten betale eit ankegebyr som er 24 gonger rettsgebyret. Pr. 01.07.2004 utgjer dette kr 19.200 for ein dags hovudforhandling. Pågår hovudforhandlinga i meir enn ein dag, aukar gebyret med 3 gonger rettsgebyret for kvar dag. 

 
Rettleiing om anke i sivile saker

Reglane i tvistelova kapitel 29 og 30 om anke til lagmannsretten og Høgsterett regulerer den retten partane har til å få avgjerder overprøvd av ein høgare domstol. Tvistelova har noko ulike reglar for anke over dommar, anke over orskurdar og anke over vedtak (beslutninger).

Ankefristen er éin månad frå den dagen avgjerda vart forkynt eller meldt, om ikkje retten uttrykkeleg har bestemt noko anna.

Den som ankar må betale behandlingsgebyr. Den domstolen som har sagt avgjerda kan gi nærare opplysing om størrelsen på gebyret og korleis det skal betalast.

Anke til lagmannsretten over dom i tingretten
Lagmannsretten er ankeinstans for avgjerder i tingretten. Ein dom frå tingretten kan ankast på grunn av feil i vurderinga av faktiske tilhøve, rettsbruken, eller den saksbehandlinga som ligg til grunn for avgjerda. 

Tvistelova har visse avgrensingar i retten til å anke. Anke over dom i sak om formuesverde blir ikkje teken under behandling utan samtykke frå lagmannsretten viss verdien av ankegjenstanden er under 125 000 kroner. Ved vurderinga av om samtykke skal gjevast skal det mellom anna takast omsyn til kva sak det gjeld, kva trong partane har for overprøving, og om det synest å vere svakheiter ved den avgjerda som er anka eller ved behandlinga av saka.

I tillegg kan anke – uavhengig av verdet av ankegjenstanden – nektast når lagmannsretten finn det klart at anken ikkje vil føre fram. Slik nekting kan avgrensast til einskilde krav eller ankegrunnar.

Anke kan setjast fram ved skriftleg ankefråsegn for den tingretten som har sagt avgjerda. Sjølvprosederande partar kan anke munnleg ved personleg oppmøte i tingretten. Retten kan tillate at også prosessfullmektigar som ikkje er advokatar set fram munnleg anke. 

I ankeerklæringa skal det særleg peikast på kva som ikkje kan godtakast i den avgjerda som blir anka, og kva som i tilfelle er ny faktisk eller rettsleg grunngjeving eller nye bevis. 
Ankeerklæringa skal angi:
1.	ankedomstolen
2.	namn og adresse på partar, stedfortredarar og prosessfullmektigar
3.	kva avgjerd som blir anka
4.	om anken gjeld heile avgjerda eller berre delar av henne
5.	det kravet ankesaka gjeld, og ein påstand som angir det resultatet den ankande parten krev
6.	dei feila ved avgjerda som blir gjort gjeldande 
7.	den faktiske og rettslege grunngjevinga for at det er gjort feil
8.	dei bevisa som vil bli førte
9.	grunnlaget for at retten kan behandle anken dersom det har vore tvil om det
10.	kva syn den ankande parten har på den vidare behandlinga av anken

Anke over dom blir normalt avgjort ved dom etter munnleg forhandling i lagmannsretten. Ankebehandlinga skal konsentrerast om dei delane av avgjerda i tingretten som er omtvista og tvilsame når saka står for lagmannsretten. 

Anke til lagmannsretten over orskurdar og vedtak i tingretten
Som hovudregel kan ein orskurd ankast på grunn av feil i vurderinga av bevisa, rettsbruken eller saksbehandlinga. Dersom orskurden gjeld ei saksbehandlingsavgjerd som etter lova skal treffast etter eit skjønn over høveleg og forsvarleg behandling, kan avgjerda for den skjønnsmessige vurderinga berre angripast på det grunnlaget at ho er uforsvarleg eller klart urimeleg. 

Eit vedtak kan berre ankast på det grunnlaget at retten har bygd på ei uriktig generell lovforståing av kva avgjerder retten kan treffe etter den føresegna som er brukt, eller på at avgjerda er klart uforsvarleg eller urimeleg.

Krava til kva anken skal innehalde er som hovudregel som for anke over dommar. 

Etter at tingretten har avgjort saka ved dom, kan avgjerder i tingretten over saksbehandlinga ikkje ankast særskilt. I eit slikt tilfelle kan dommen i staden ankast på grunnlag av feil i saksbehandlinga. 

Anke over orskurdar og vedtak skal setjast fram for den tingretten som har sagt avgjerda. Anke over orskurdar og vedtak blir normalt avgjorde ved orskurd etter skriftleg behandling i lagmannsretten. 

Anke til Høgsterett
Høgsterett er ankeinstans for avgjerder i lagmannsretten. 

Anke til Høgsterett over dommar krev alltid samtykke frå Høgsteretts ankeutval. Slikt samtykke skal berre gjevast når anken gjeld spørsmål som har noko å seie utanfor den saka som ligg føre, eller det av andre grunnar er særleg viktig å få saka behandla av Høgsterett. – Anke over dommar blir normalt avgjorde etter munnleg forhandling.

Høgsteretts ankeutval kan nekte å behandle anke over orskurdar og vedtak dersom dei ikkje reiser spørsmål som har noko å seie utanfor den saka som ligg føre, og heller ikkje andre omsyn talar for at anken bør prøvast, eller anken i det vesentlege reiser omfattande bevisspørsmål. 

Når ein anke over orskurdar og vedtak i tingretten er avgjorde ved orskurd i lagmannsretten, kan avgjerda som hovudregel ikkje ankast vidare til Høgsterett.

Anke over orskurdar og vedtak i lagmannsretten blir normalt avgjorde etter skriftleg behandling i Høgsteretts ankeutval.